Italia a fost patria fascismului.
Așa că o alianță între guvernul fascist de la Roma
și naziștii din Berlin părea naturală.
Dar la 19 iulie 1943,
inimaginabilul s-a întâmplat: Roma a fost bombardată.
Până în 1943, aproape 200.000 de soldați italieni erau morți sau dispăruți.
Alianța italiană cu Germania nazistă n-a rezultat nimic altceva, decât dezastru.
Pe parcursul celor patru ani de război, mai mult sau mai puțin,
Italia a fost practic, jumătate distrusă.
Și toată lumea a înțeles că războiul a fost pierdut.
Și, desigur, toată lumea s-a gândit că Italia trebuie să scape
și nu să stea alături de Mussolini.
În noaptea de 24 iulie 1943, Marele Consiliu Fascist s-a întâlnit
și și-a exprimat lipsa de încredere în Mussolini.
Au votat pentru Rege, să recâștige controlul asupra forțelor armate.
Benito Mussolini a fost primul dictator fascist,
succesul său a fost o inspirație pentru Hitler,
dar acum, italienii s-au săturat de el.
Regele l-a convocat pe Mussolini aici, la Villa Savoya la 25 iulie 1943.
Lui Mussolini i s-a spus că a fost destituit ca prim-ministru al Italiei.
A ieșit prin holul vilei regelui, la ora 17.20 după-amiază.
Imediat cum a pus piciorul afară,
Mussolini a fost arestat de poliția italiană și dus la închisoare.
Italienii erau triumfători.
Acum scăpaseră de Mussolini și puteau trece de partea învingătorilor.
Primul guvern italian s-a predat, apoi,
în octombrie 1943, i-a declarat război fostului său aliat, Germania nazistă.
Nu foarte onorabil, desigur.
Ori de câte ori îți... îți...
trădezi un prieten, un aliat, nu este foarte nobil,
dar se întâmplă, se întâmplă.
Suntem mult mai realiști, câteodată, decât sunt germanii, nu?
Desigur, fiind mult mai realiști,
nu suntem credincioși șefului actual, nu?
Nu spun că este un lucru nobil, dar este... este natura noastră.
Dacă italienii au fost în stare să-l elimine pe Mussolini în 1943,
când au văzut cum se derula războiul,
de ce germanii nu au putut să scape de Hitler?
De ce au luptat până la sfârșit?
Primul lucru cu care se confrunta cineva în eliminarea lui Hitler era accesul la el,
și acest lucru nu era atât de simplu.
Pe cea mai mare durată a războiului, Hitler se ascunsese aici, în Vizuina Lupului
unde era atunci Prusia de Est germană,
protejat de câmpuri de mine, sârmă ghimpată și garda sa de corp loială.
Discuțiile cu generalii săi i-au dominat aproape tot timpul,
și, adâncit în război, Führerul nu-și pierduse abilitatea
să-i domine pe cei din jur prin forța personalității sale.
La acel moment, eu...
...l-am respectat.
Vreau să spun că...
Mă impresiona și mă făcea să fiu tensionat.
De câte ori eram în apropierea lui,
eram pregătit, în toate privințele,
să fiu cu băgare de seamă. Dar flerul lui Hitler era...
...ieșit din comun. Putea, putea...
Cineva care era aproape de sinucidere, îl putea revigora
și-l putea face să simtă că ar trebui să poarte steagul
și să moară în luptă. Foarte straniu.
Am fost de față când oamenii îi spuneau că nu mai pot continua.
Vorbea timp de o oră, iar aceștia plecau zicând: "Voi mai încerca o dată."
La sfârșitul anului 1943, era clar că Germania a pierdut războiul.
În noiembrie 1942, teritoriul controlat de naziști și de aliații lor
și-a atins apogeul.
Un an mai târziu, de cum s-a sfârșit 1943,
forțele sovietice au făcut progrese uriașe în răsărit.
Englezii și americanii se luptau în drumul lor prin Italia,
forțele aliate se grupau pentru D-Day, invazia Franței,
iar în Războiul din Răsărit Germania a suferit cele mai mari pierderi.
4 milioane de soldați germani și aliații lor s-au confruntat cu o forță sovietică
de mai mult de 6 milioane de oameni.
Hitler a spus că va fi un război diferit, un război de anihilare,
iar acest lucru a fost un motiv crucial din cauza căruia germanii au luptat până la capăt.
În Est, naziștii credeau că se luptau cu oameni inferiori.
Da, erau și copii printre ei.
Toți trăgeau fără milă.
Împușcau copiii în fața femeilor,
iar apoi împușcau femeile.
Era sadic. Unor ofițeri le plăceau lucrurile sadice.
Le plăceau când mamele și copiii țipau.
Erau foarte pasionați de asta.
După părerea mea, acești oameni nu erau umani.
În spatele liniilor germane, partizanii rezistau ocupației naziste
și erau executați rapid oriunde erau găsiți.
Acest război partizan le-a dat naziștilor o scuză ușoară ca să spânzure și să împuște
pe oricine nu le plăcea cum arată.
Deodată, am auzit două focuri de pistol-mitralieră venind dintr-o casă.
Am crezut că erau partizani,
apoi l-am văzut pe acest plutonier
care împușcase doi bătrâni ruși care locuiau în casă,
fără niciun motiv.
M-am dus la el și i-am spus: "Cum ai putut să faci așa ceva?"
Apoi a spus - probabil că băuse prea mult -
a spus: "Singurul rus de treabă este un rus mort."
Forțele germane, spre deosebire de aliații lor italieni,
au comis atrocități fără număr în Răsărit.
Acest masacru al prizonierilor polonezi în Lublin a fost înfăptuit de SS în iulie 1944.
Dar nu numai SS și detașamentele de ucidere au comis atrocități.
Multe unități ale Wehrmacht-ului, au fost fost profund implicate în barbarii.
Acest război de anihilare a făcut mai greu pentru unii să-l elimine pe Hitler -
omul care era, în cele din urmă, responsabil pentru toate aceste crime.
Aproape toată ierarhia Partidului Nazist, ca acești conducători naziști,
avea cunoștință și era de acord cu crimele infracționale.
Și mai exista un motiv
din cauza căruia conducerii naziste îi era dificil să conspire împotriva Führerului.
Încă de la începutul mișcării naziste,
Hitler a încurajat adversitatea personală printre favoriții săi,
numind adeseori două persoane pentru aceeași treabă, uitându-se apoi cum se luptau reciproc.
Rezultatul a fost o conducere în care aproape toată lumea urăște și îi distruge pe ceilalți.
Göring îi detesta pe Speer, Ribbentrop, Goebbels și pe Bormann.
Goebbels n-avea timp nici pentru Göring, Ribbentrop sau Bormann.
Ribbentrop nu suporta pe niciunul și nimeni nu-l suporta pe el.
Întreaga conducere nazistă era dezbinată de ură și de suspiciune
și se luptau între ei pentru lauda și favoarea lui Hitler.
Rămăsese conducerea militară,
dar și ei erau de acord să ucidă comisarii comuniști din Est
și se simțeau obligați prin jurământul de loialitate față de Führer,
așa că orice atac împotriva lui Hitler era, cu siguranță, respins de unii.
O conspirație era posibilă doar în condiții de mare secret.
În cele din urmă, la un an după răsturnarea lui Mussolini, un ofițer superior a ieșit în față.
La 20 iulie 1944, în cel mai faimos atentat la viața Führerului,
Klaus von Stauffenberg a încercat să-l ucidă pe Hitler.
În acel moment, Stauffenberg a fost singurul care a spus: "Sunt pregătit s-o fac."
Întotdeauna părerea mea a fost
că acest lucru putea reuși numai dacă
omul care încerca să-l ucidă s-ar fi sinucis în același timp.
În felul în care palestinienii o fac acum în Israel, înțelegeți?
Autosacrificiu sau kamikaze.
Stauffenberg a pus o bombă în servieta sa în sala de conferințe,
în acest loc, la Vizuina Lupului, apoi s-a grăbit spre Berlin.
La ora 12.42 p.m., la 20 iulie 1944,
bomba a explodat când Hitler avea să fie informat de comandanții săi militari.
Karl Boehm-Tettelbach se afla în biroul său din apropiere.
Când am intrat în birou, colegul meu mi-a spus:
"Ai auzit asta?" Deodată, a fost o explozie mare.
"Ai auzit asta?"
Patru sau cinci minute mai târziu, am văzut pe fereastră
SS-ul în echipament de luptă, înconjurându-ne cazărmile. Am spus: "Nu că-i amuzant?"
Bomba a distrus sala de conferințe, explozia a fost dispersată
de pereții din lemn, iar Hitler a scăpat doar cu răni ușoare.
Acum, erau căutați toți cei care au conspirat în această tentativă.
Nu însemna că fiecare ofițer german sprijinise complotul.
Nimeni nu s-a apropiat de mine pentru că știau că nu mi-aș fi încălcat jurământul.
Știau de la început că nu m-aș fi băgat.
Din fericire, nimeni nu s-a apropiat de mine
pentru că făceam parte din Forțele Aeriene, iar Forțele Aeriene nu erau implicate.
Dacă ați fi fost abordat, ce i-ați fi spus lui Stauffenberg?
Lui Stauffenberg? I-aș fi spus:
"Am să-i raportez lui Hitler că vrei să-l asasinezi."
Da.
Nu aveam altă opțiune.
Dacă aș fi rămas... liniștit,
m-ar fi trecut într-un mic carnețel și aș fi fost împușcat.
Toți camarazii mei care au fost împușcați, nu au vorbit.
Stauffenberg nu putea vorbi, Mertz și Haeften, aghiotantul,
au fost împușcați imediat.
Ceilalți cu care am lucrat, au fost, mai târziu, condamnați la moarte,
dar nu au dat numele meu. Lor le datorez viața.
Chiar și sub tortură, nu le-au dat numele.
În primele ore ale dimineții, la 21 iulie, Hitler a vorbit la radio poporului german.
În afară de zgârieturi minore, vânătăi și de arsuri, sunt total nevătămat.
Iau acest lucru drept confirmarea misiunii mele din partea Providenței,
să continui să urmăresc obiectivul vieții mele, așa cum am făcut până acum.
Pentru că, mărturisesc, în mod solemn, în fața întregii națiuni,
că din momentul în care am realizat că războiul era inevitabil
și nu putea fi amânat,
nu am știut nimic altceva decât îngrijorare și muncă.
Și că, de-a lungul zilelor și nopților nedormite,
am trăit doar pentru poporul meu.
Hitler i-a vizitat pe ofițerii care au fost răniți în explozie.
Jurnalul de știri de propagandă și-a exprimat oficial bucuria supraviețuirii Führerului
și ura pentru cei care au încercat să-l asasineze - sentimente împărtășite de mulți.
Am pus un anunț despre o întrunire a Tineretului Hitlerist
când mi s-a spus despre atentatul asupra lui Hitler.
Eram ofensat.
Eram pur și simplu ofensat că așa ceva se putuse întâmpla.
A fost o experiență teribilă pentru mine.
S-a răspândit pe scară largă că atacul a eșuat,
iar Hitler a câștigat o mulțime de simpatie din această cauză.
Rădăcinile popularității lui Hitler,
hrănite cu grijă de Goebbels în ultimii 11 ani, erau profunde.
Aceste scrisori de pe front, arată ce simțeau majoritatea soldaților în legătură cu tentativa de asasinat.
Deși scrisorile de acest gen erau cenzurate,
n-a fost nevoie pentru că ei nu s-ar fi referit la Stauffenberg și la complot
dacă n-ar fi dorit.
"Există un dezgust profund în legătură cu această crimă..."
"Onoarea Corpului ofițerilor este pusă sub atentatul lui Stauffenberg..."
"Atentatul asupra vieții Führerului de către câțiva militari, marchează un trist capitol din istoria germană. "
Hitler a ordonat ca forțele armate să fie atrase tot mai profund de partea nazistă.
Suntem acum soldați politici.
Sarcina noastră politică este următoarea:
să asigurăm spațiul nostru vital,
să ne apărăm patria,
să ne apărăm concepția național-socialistă.
Ne vom îndeplini această sarcină politică
sub toate circumstanțele,
până la victoria noastră finală.
O rasă conducătoare invincibilă -
așa i-am văzut pe germani, când eram tânăr.
Este dificil să te gândești la acele vremuri,
dar a fost o mândrie neînfrânată
cu care vedeam lumea.
Eram cineva.
Aceasta era situația în domeniul militar,
în domeniul cultural și în domeniul economic.
Totul funcționa, totul era prosper.
Eram prezentați ca o lume perfectă.
Imagini de propagandă ale acestei lumi naziste perfecte,
îi arată pe tinerii membrii ai Rasei Conducătoare, ajutând la fermă, ascunzând un alt adevăr.
Spre deosebire de Italia, Germania a devenit un stat rasist.
Aproape toți germanii au profitat de rasism.
În timp ce războiul progresa, economia germană nu s-a bazat atât de mult pe munca Tineretului Hitlerist
cât pe sudoarea și truda muncii forțate din partea așa-numitelor rase inferioare
din teritoriile cucerite.
A fost oribil să iei un băiat, un copil, de lângă familie,
să-l escortezi și să-l pui la muncă forțată și să fie...
... bătut.
Mă trezeam la 5 dimineața.
Trebuia să mă duc la muncă într-un hambar,
într-un staul,
să perii caii. Aveau doi cai și, cred, șase vaci, porci...
Apoi, după ce făceam toate astea, mergeam la câmp,
să lucrez la câmp - era primăvară - să pregătesc totul.
Ei bine, niciodată n-am plâns atât de mult ca atunci.
Ultimele... aș spune că ultimele luni din copilăria mea au trecut în acest fel.
Până în august 1944, au fost mai mult de 7.500.000 de lucrători la muncă forțată,
muncind în noua Germanie. 1.700.000 dintre ei erau polonezi.
Ei bine, ei erau polonezi. Iar noi eram marii germani.
Asta ni se spunea și ne învățau la școală,
în felul acesta ne considerau în Tineretul Hitlerist
și asta este ceea ce trăiam noi.
Prin intermediul tatălui meu, am avut ocazia
să intru în contact direct cu munca forțată poloneză.
Cred că aveam aceleași maniere nepoliticoase, cum avea el.
Eu eram cineva,
iar ei erau învinsul popor polonez
care trebuia să lucreze acolo.
O formă particulară de sclavie, asta era.
Dar, la acel moment, nu v-a provocat nicio remușcare?
Nu.
O jumătate de milion de lucrători-sclavi din lagărele de concentrare, majoritatea evrei,
au suferit chiar mai mult decât polonezii.
Cel puțin 35.000 dintre ei au lucrat la uzina chimică IG Farben, în Silesia.
Numele lagărului în care trăiau acești muncitori avea să devină infam -
Auschwitz.
Erau două tipuri de lagăre la Auschwitz:
Lagărele de concentrare pentru lucrătorii-sclavi
și lagărul de exterminare cu camerele sale de gazare.
Toți nou-sosiții erau selectați să meargă într-unul sau altul.
Ajungând la Auschwitz, am fost despărțiți.
Îmi amintesc selecția.
Am venit. "Ce ești? Cu ce te ocupi?"
"Sunt mecanic." "La dreapta."
"Ce ești?"
"Sunt medic."
"Trebuie să înveți să muncești!"
L-a lovit.
Și tot așa.
Femei cu copii și bărbați cu copii la stânga
și ceilalți la dreapta.
Și mă gândeam, că am fost prost,
ei se duceau într-un lagăr de familie.
În camerele de gazare.
Și... am fost luați de un camion, era ora 2.00 dimineața,
și...
am ajuns în... lagăr.
Era lagărul de la IG Farben.
Oamenii de aici spuneau: "Sunteți acum într-un lagăr de concentrare.
O să pleci de aici...
...direct prin horn."
Selecția pentru lagărul de muncă a însemnat doar o amânare temporară a morții.
Mai târziu, un medic nazist a estimat
că speranța de viață pentru lucrătorii-sclavi de la Auschwitz era de trei luni.
Ne-am dus la lucru
în rânduri de câte cinci oameni și grupuri.
Întotdeauna am încercat să fiu în mijloc,
ca să nu fiu lovit de SS-iști, iar asta mi-a fost de folos.
Nu sunt genul de om care spune:
"Trebuie să fac o chestie, un sabotaj, ceva." Nu.
Am vrut să rămân în viață.
Am vrut să trăiesc
și să văd Germania distrusă,
nazismul distrus.
Majoritatea germanilor poate că nu cunoșteau adevăratele realități de la Auschwitz,
dar fiecare german știa că țara lor devenea un stat rasist.
În mod constant, naziștii spuneau că un adevărat german era o ființă superioară.
Într-un fel, acest film de propagandă, făcut în 1944, era conceput să exemplifice.
Credința că erau superiori, a făcut și mai greu să accepte că pierdeau războiul.
Probabil, credeau naziștii,
era pur și simplu pentru că nu aveau destule ființe superioare în armată.
Așa că au început să recruteze în Waffen SS străini acceptabil rasial.
Frontul Europei împotriva Lumii bolșevismului este în continuă creștere.
Din întreaga Europă, din ce în ce mai mulți voluntari se înscriu,
cum ar fi în Belgia, pentru Regimentul Flamand.
400.000 de străini s-au alăturat trupelor Waffen SS și au luptat alături de germani.
Mulți erau motivați.
Era război,
război împotriva Rusiei, împotriva comunismului și a bolșevismului.
Asta-i tot ce pot să vă spun, pentru că acesta era motivul
pentru toți cei înrolați din Europa.
Erau lucruri pe care le găseam respingătoare, o ideologie respingătoare,
o ideologie care manipulează individul,
asemenea comunismului, care a fost testat în întreaga lume.
Au luptat pentru a cuceri,
pentru a cuceri pământul care a fost pierdut
sau pentru a câștiga teren de la inamic.
Luptai cu arme,
ascunși în spatele copacilor, luptai corp la corp.
Jacques Leroy a fost grav rănit în luptă și și-a pierdut un ochi și un braț.
Câteva săptămâni mai târziu, a cerut să i se permită să se alăture regimentului său.
SS a fost de acord. A continuat să se lupte.
Ce v-a motivat să vă reîntoarceți
după ce v-ați pierdut brațul și vederea la un ochi?
Ca să nu cad în mediocritate,
să stau cu amicii mei
și nu să pierd legătura cu camarazii mei.
Mă simțeam bine, rănile mele se vindecaseră,
adică, pierdusem un braț și un ochi,
dar când ești foarte tânăr, nu dai atenție,
nu ești afectat
în același fel în care poate fi o persoană mai în vârstă.
Mai presus de toate, pentru a nu cădea în mediocritate.
Trebuie să ai un scop,
unul rău sau unul bun, trebuie să ai un scop.
Rău pentru ceilalți, dar bun pentru tine.
Nu a fost doar linia frontului în care germanii au pierdut războiul.
Cum războiul a intrat în ultima fază, bombardamentele aliaților asupra Germaniei s-au intensificat.
În ultimele 15 luni ale războiului, 350.000 de germani au murit
ca urmare a raidurilor aeriene -
de trei ori mai mulți decât în ultimii trei ani de război, laolaltă.
Bombardierii britanici erau numiți de germani în acea vreme,
sub influența lui Goebbels...
"Băieții ucigași ai lui Churchill."
Îi urau
și...
nu era distractiv să fii...
Dacă te catapultai din bombardier și aterizai pe pământ,
nu știai niciodată ce avea să se întâmple.
Germanii poate urau bombardamentul,
dar nu și-au distrus voința de a lupta.
Oameni că Wolf Falck au crezut că Aliații nu vor înceta bombardamentele
până când Germania nu era distrusă ca putere industrială.
Era hotărât ca Germania să fie distrusă, așa că nu aveam nimic de pierdut.
Nu aveam nimic de pierdut.
Așa că ne-am luptat pentru poporul nostru, pentru patria noastră, pentru a le proteja.
A fost un motiv și mai puternic ca să continue lupta -
teama că forțele sovietice înaintau.
Ambele părți au comis atrocități una împotriva celeilalte.
Dar acum, presupușii sub-oameni forțau armata germană să se retragă.
Am fost artilerist-șef în unitatea de tancuri Guderian, la vremea aceea,
și, într-adevăr, era o retragere.
Ceva ce noi niciodată nu experimentasem.
Wehrmacht experimentase doar atacurile, nu și retragerea.
Retragerea se putea transforma rapid într-o fugă.
În Est, conducerea noastră continuă să utilizeze tactici flexibile.
Prin renunțarea la unele teritorii,
respingeam inamicului o breșă mai profundă.
De-a lungul noilor linii de apărare, neobositul soldat german
și-a demonstrat încă o dată loialitatea față de Führer.
Nu doar filmele de propagandă au încercat să pună retragerea într-o lumină cât mai bună.
Așa au făcut și ofițerii de comandă atașați fiecărei unități -
oameni ca Walter Fernau.
Era de datoria mea să vorbesc micilor unități militare
și să le cer să vadă în perspectivă.
La început, cântam cântece mobilizatoare - era o atmosferă grozavă.
Apoi am spus: "Băieți, nu suntem aici doar ca să cântăm.
Trebuie să vorbesc cu voi despre întreaga noastră situație."
Apoi: "Uitați-vă la situația militară așa cum este ea acum.
Știm că englezii sunt în apropierea granițelor noastre.
Știm că rușii mărșăluiesc spre Berlin.
Și știm că în sud americanii au trecut de Roma.
Și, mai mult, o mulțime de avioane zboară zi și noapte
peste patria noastră, aruncând bombe pe orașele noastre.
Niciunul dintre noi nu știe
dacă familiile noastre au căzut victimă,
sau dacă locuințele noastre au fost distruse.
Ca să comentez această situație generală,
a trebuit să folosesc limbajul soldaților simpli,
totul este un rahat."
Așa că atunci a venit marele "Dar".
Am spus: "Dar, la fel cum judecăm situația militară,
așa trebuie s-o vadă Führerul nostru, ca comandantul nostru suprem.
Poate că el știe că este chiar mai rău decât credem noi,
dar poate că el știe că este mai bine."
Am spus: "El nu ne poate cere decât să continuăm să ne facem datoria,
în timp ce vede o oportunitate să găsească un bun mod de a pune capăt războiului."
Așa cum Walter Fernau își îndemna oamenii să continue lupta,
așa făcea și ministrul nazist de propagandă și conducătorul Berlinului, Joseph Goebbels.
În noiembrie 1944, el s-a adresat Volkssturm-ului - Armata Poporului.
Bărbați ai Armatei Berlinului.
Tocmai ați jurat,
ca bărbați ai Armatei Poporului,
jurământul către Führer,
pentru libertatea Reich-ului
și pentru viitorul poporului nostru.
Pentru a demonstra poporului vostru și lumii
că, de-a lungul liniei frontului și acasă,
Germania are milioane de oameni la dispoziția ei
care sunt hotărâți să lupte,
care au neclintită voință
să nu se predea la vederea inamicului,
și niciodată să nu capituleze.
Aproape șase milioane de bărbați au fost în Volkssturm,
majoritatea celor considerați prea bătrâni sau prea tineri pentru serviciul militar.
Tuturor li s-a spus că erau ultimul bastion împotriva hoardei bolșevice care se apropia cu repeziciune.
Majoritatea italienilor au luptat numai cu englezii sau cu americanii.
Propaganda nazistă a spus că rușii erau total diferiți de inamic,
un punct de vedere susținut de Hitler ultima oară când s-a adresat germanilor prin postul de radio,
la 30 ianuarie 1945.
Oricât de gravă poate fi criza în momentul de față,
prin voința noastră nestrămutată,
disponibilitatea noastră pentru sacrificiu și propriile noastre abilități,
vom depăși criza.
Vom îndura. Nu Asia Centrală este cea care va învinge,
ci Europa, condusă de această națiune,
care, pentru 1.500 de ani,
a apărat și va continua să apere Europa în lupta împotriva Estului -
Marele nostru Reich german, poporul german.
Dar nu era numai frica de ruși aceea care i-a făcut pe germani să continue lupta,
a fost frica de ceilalți germani.
În ultimele luni ale războiului, teroarea nazistă împotriva civililor
a crescut dramatic.
În orașul Zellingen, de pe malurile râului Main,
un fermier a descoperit ce se întâmplă dacă îi critici pe naziști.
La 25 martie 1945, parada Volkssturm a defilat prin fața bisericii.
Erau exaltați să continue lupta, să lupte până la sfârșit.
Erau încolonați pe mai multe rânduri, în rânduri de câte doi sau trei.
"Atențiune!" strigau. Ei bine, ca copil, alergi și te uiți.
Atunci, ne-au gonit, iar eu am intrat în curtea noastră.
De acolo, am auzit bărbatul spunând: "Țineți partea din față".
Apoi, câțiva bărbați au strigat: "Oh, da?"
Unul dintre oamenii care au chicotit, locuia la capătul terenului de defilare.
Numele lui era Karl Weiglein,
un fermier local cu o reputație de om iritabil.
Zellingen era separat de orașul Retzbach prin râul Main,
așa că Weiglein a fost mai mult decât încântat când, două zile mai târziu,
naziștii au aruncat în aer puntea de legătură
pentru a împiedica utilizarea ei de Aliații care se apropiau.
Weiglein a spus că oamenii care au aruncat podul în aer ar trebui spânzurați.
Din nefericire, unul dintre ei a auzit remarca și Weiglein a fost arestat.
Un tribunal marțial a fost numit și lui Walter Fernau i s-a spus să acționeze ca procuror.
A spus: "Puteți prelua urmărirea penală."
Este un caz simplu."
A spus: "Mă voi duce să pregătesc plutonul de execuție."
Tribunalul marțial a fost ținut într-o casă colț cu terenul de defilare.
O acuzație imaginară de sabotaj a fost rapid adăugată împotriva lui Weiglein,
și după o scurtă audiere, în timp ce pregăteau spânzurătoarea afară,
Walter Fernau a făcut o ultimă prezentare tribunalului.
Apoi, am spus Curții: "Solicit ca pe baza acestor acuzații
ca Trooper Weiglein să fie condamnat la moarte."
Chiar dacă acum credeți că sunt o bestie,
realmente, nu m-am gândit la vremea aceea că era prea aspru."
Judecătorul a decis că acesta era un caz pentru un tribunal marțial provizoriu
și nu aș fi putut cere trei sau șase luni de închisoare.
Ar fi ca și cum li s-ar spune celorlalți soldați:
"De ce nu săvârșiți vreo infracțiune și sunteți închiși șase luni.
Între timp ieșiți, războiul va fi terminat, ceilalți morți, iar voi în viață."
Karl Weiglein a fost dus după colț, spre cel mai apropiat copac.
Acolo, i s-a pus ștreangul de gât
ca soția lui să privească din casa lor, de la câțiva pași depărtare.
O vecină a auzit ce s-a întâmplat alături.
Apoi, femeia de alături, care era soția lui,
a strigat de la fereastră: "Ce v-a făcut?"
I s-a spus: "Taci, du-te înăuntru și închide-ți fereastra."
Karl Weiglein a fost doar unul dintre miile de victime ale acestui tribunal marțial provizoriu.
Pentru rolul său în moartea lui Weiglein, Walter Fernau a săvârșit, mai târziu, șase ani de închisoare.
Este îngrozitor pentru o femeie să-și privească soțul,
cu care era căsătorită de 40 ani sau mai mulți,
fiind spânzurat în fața propriei uși de câțiva smintiți.
Reporter: Și dvs. ați fost unul dintre acești smintiți?
Poți spune asta, da.
Ruinele din Berlin au devenit acum ultima ascunzătoare a lui Hitler
când armata sovietică avansa mai departe, spre vest.
Chiar și propaganda lui Goebbels nu mai putea ascunde acum realitatea:
Führerul era o epavă fizică.
Hitler era, la acel moment, deja un om bolnav,
cu o tremurătură severă în brațul drept,
un mers împleticit,
ochelari albaștri.
Avea o vedere slabă, așa că totul trebuia să fie scris cu litere mari.
Dar nu-și pierduse charisma demonică.
Era un bărbat care era bolnav psihic, în măsura în care
suferea de autoidentificare excesivă cu poporul german.
Iar el, într-adevăr trăia această autoidentificare cu poporul german.
Era convins, și l-am auzit spunând-o,
că după sfârșitul lui și al național-socialismului,
poporul german nu va putea supraviețui.
Va fi destinat să se prăbușească.
Asta era boală mintală.
Totuși, chiar și în aceste ultimele luni disperate, Hitler a rămas liderul de necontestat al Germaniei.
Italienii s-au întors la rege, când s-au săturat de Mussolini,
dar în Germania Hitler a deținut toate pârghiile puterii.
Era conducătorul Germaniei, și, era și cancelarul ei.
Prețul plătit de germani pentru că Hitler a rămas conducătorul lor
a devenit mai greu cu fiecare zi în care războiul continua.
Hitler le-a spus generalilor săi să-și închidă inimile la milă și să acționeze cu brutalitate.
Avansarea trupelor sovietice au arătat că și ei învățaseră această lecție nazistă.
În ultima zi de viață a lui Hitler, 30 aprilie 1945,
trupele sovietice s-au deplasat în estul orașului Demmin
și l-au distrus.
Germanii au resimțit consecințele
suferințelor pe care armata lor le semăna în Răsărit.
Waltraud Reski avea 11 ani când au sosit soldații sovietici.
A văzut ce i-a făcut un rus unei femei,
inclusiv mamei ei.
Femeile erau deghizate, dar poți spune dacă o femeie are un chip plăcut,
iar ei au găsit-o pe mama iar și iar, și au tratat-o îngrozitor.
Nu vă puteți imagina cum a fost pentru ea -
să fie violată de zece sau de 20 de ori într-o zi.
Cu greu mai ești om.
Mama mea a devenit o persoană complet diferită
pentru tot restul vieții ei.
Mai curând decât să îndure ocupația sovietică,
mai mult de 900 de persoane din Demmin s-au sinucis.
Sute s-au înecat în apele care înconjurau orașul.
Femeile țineau copiii de mână când alergau spre apă.
Erau și familii întregi, inclusiv oameni în vârstă.
Mulți s-au legat împreună.
Nu înțelegeam ce făceau.
Erau și persoane singure alergând în sus și-n jos pe malul răului,
și copii care își pierduseră familiile.
Era o priveliște îngrozitoare
a celor care se aruncaseră în apă cu o noapte în urmă -
toate aceste cadavre umflate, roșii-albăstrui.
Mama ne-a apucat
și a vrut să se arunce în râu cu noi.
Amândouă țipam.
Am ajuns aproape de râu, dar bunica a reușit să ne oprească
și nu am sărit.
Hitler și naziștii au fost cei care au adus această suferință Germaniei.
Acum, și Führerul avea să-și ia viața,
dar numai atunci când trupele sovietice erau la câțiva metri distanță de el.
S-a împușcat cu puțin timp înainte de ora 3.30 în după-amiaza zilei de 30 aprilie 1945.
Nazismul a fost distrus, dar cu un cost teribil.
Au fost mai multe motive pentru care germanii, spre deosebire de italieni, au luptat până la sfârșit -
imposibilitatea de a scăpa de Hitler și frica de apropierea trupelor sovietice.
Oamenii erau învățați să creadă că nu prea erau ființe umane.
Hitler a spus că atunci când va fi mort
va lăsa în urma lui o Germanie mare și puternică.
În schimb, a lăsat lumii o moștenire foarte diferită -
o nouă cunoaștere a ceea ce sunt în stare să facă ființele umane.
Filosoful german Karl Jaspers,
el însuși persecutat de naziști, a scris după război:
"Ceea ce s-a întâmplat este un avertisment.
Să uiți acest lucru este o vinovăție.
A fost posibil ca acesta să se întâmple
și rămâne posibil ca acest lucru să se întâmple din nou
în orice clipă."
"Munca te eliberează"